.:: Www.HoundDawgs.org::. .:: Newest NORDiC RETAiL!::.
Et sted for et godt stykke tid siden.
Undskyld...
De skal spænde Deres sikkerhedsbælte.
Efter 10 år... Eller 12, hvis man ikke tæller den ene gang med...
Altså, efter 12 års fravær-
- og min egen frygt til trods var jeg på vej for at besøge dem.
Enhver kan have et hav af helt personlige bevæggrunde-
- til at gøre op med sit liv og aldrig se sig tilbage.
Og man kan have lige så mange bevæggrunde til at genoptage det.
Så efter alle disse år-
- havde jeg besluttet at vende tilbage til mit udgangspunkt.
At tilbagelægge rejsen...
for at bekendtgøre min død.
Jeg ville en sidste gang forsøge at foreholde mig selv og andre...
illusionen om, at jeg...
helt til det sidste...
er herre over mit eget liv.
Nu må vi se, hvordan det går.
DET ER BARE VERDENS UNDERGANG
Mor! Antoine! Så er han her!
- Han tog fandeme en taxi. - Jeg er ikke klar.
- Det kunne du have gjort noget før. - Den er god med dig.
Jeg har stået i baba ganoush til op over begge ører.
Må jeg være fri. Du har smukkeseret dig i timevis.
Så er det godt, Suzanne. Man har vel lov at gøre sig pæn for sin søn.
Louis elsker mode og farver ligesom alle andre bøsser.
Derfor behøver du da ikke at maje dig ud som en transvestit.
Jeg gider ikke at skændes. Han er lige på trapperne.
Du skal altid have ret. Ved du, hvordan det går folk som dig?
- Nej, og jeg er også ligeglad. - Præcis. Du er ligeglad med alt.
Taxien må have kostet en formue. Jeg sagde jo, jeg ville hente dig.
Louis, det er en flot frisure, selvom jeg ikke ser så godt.
Taxien må have kostet en formue.
Det har jeg lige sagt!
- Du har aldrig mødt Catherine. - Nej.
- Catherine, Louis. - Goddag, Catherine.
Du må have det varmt. Giv mig den.
- Lad ham lige komme indenfor. - Hun er jo bare glad.
Ja, hun logrer som en hund.
Jeg kommer nu, Louis! Den skide neglelak vil ikke tørre.
Det glæder mig at møde dig.
Selvfølgelig. Jeg mener, i lige måde.
Det er også en fornøjelse for mig.
Hvorfor giver I hånd? Som om I er politikere.
- Eller fremmede. - De er sgu da fremmede.
- Det tænkte hun ikke på. - Giv hende nu et kys, Louis.
Suzanne har ret. Mig en fornøjelse.
"Mig en fornøjelse"? Hvad skal det til for?
- De har aldrig mødt hinanden. - De har aldrig mødt hinanden.
- Hvad skriger du for? - Aldrig? Har de aldrig ...?
Nå nej, han var der jo ikke.
Du har altså en skrue løs.
Jeg havde fuldstændig glemt...
Nå, pyt med det. Det er en besynderlig tid, vi lever i.
Skattebasse... Nej.
Louis. Du bryder dig jo ikke om "skattebasse".
- Du vidste det jo godt, mor. - Han kunne ikke komme til brylluppet.
- Kan du ikke huske det, Martine? - Jo, men jeg havde svedt det ud.
Siden da har der ikke været nogen anledning.
- Hun vil bare have opmærksomhed. - Ti dog stille. Klap i.
Det var dumt, det med taxien. Jeg kunne have hentet dig i min bil.
Jeg sagde jo, han ville gøre det, mor.
- Havde du en god rejse? - Jeg sagde det til dig i går.
- Kan du ikke huske, jeg sagde det? - Vi er skideligeglade, Suzanne!
- Havde du en god rejse? - Ja, men rejse er nu så meget sagt.
Nå, men... kom her.
Sådan er Louis, Catherine. Han kysser kun sin mor, aldrig sin bror.
- Gider du ikke godt droppe det? - Jeg taler ikke til dig. Luk røven.
De er hos deres mormor. Min mor.
Det siger sig selv.
Vi anede jo ikke at...
Og jeg kunne ikke bare tage dem. Så ville hun være flippet helt ud.
Men de ville have været glade for at møde dig.
Ligesom mig. Altså, Antoine og jeg ville gerne, at du kunne møde dem.
Den ældste er otte år.
Alle siger, hun ligner Antoine.
At hun ligner ham fuldstændig på en prik.
Men det siger man jo om alle børn, uanset om det passer eller ej, ikke?
Jo.
Godt, så er der hors d'oeuvrer.
Lækkerier fra Célestin og chorizo til Louis. Er du stadig vild med det?
Pigen har sin fars temperament. En kommende Antoine.
Vi er vel nok heldige.
Louis, du sendede mig et brev...
Sendte. Du sendte mig et brev og en buket blomster.
De var så smukke.
Jeg blev virkelig, virkelig glad for dem.
Og jeg...
Antoine og jeg sendte dig et billede af hende.
Det var så fjollet. Ikke fjollet, men hun kunne ligge i Antoines hånd.
Hun var så lille bitte. Kan du huske det, Antoine?
Nej. Jeg har det med at glemme de vigtigste ting i mit liv.
På det her billede er ligheden med Antoine faktisk...
lig nul. Simpelthen. Et stort, fedt nul.
Man ligner heller ikke rigtig nogen, når man er så lille.
Men nu er hun blevet større...
Tror du ikke, det begynder at kede ham en anelse?
- Tror du det? - Overhovedet ikke.
Hvorfor dog? Nej da.
Det er typisk mig. Jeg keder alle med mine børn.
Man tror selv, det er interessant, men nej.
Nej, Catherine. Jeg ved ikke, hvorfor han sagde det.
Hvorfor sagde du det? Det var tarveligt og usympatisk.
Ja, pisseusympatisk. Opfør dig anstændigt.
Anstændigt? Er din kjole måske anstændig?
Den er sgu pænere end din lortebrune jakke.
Du skulle nødigt snakke med alt det luderkrudt, du har i masken.
- Så er det godt. - Det var ham, der begyndte.
Louis?
Det keder mig ikke, Catherine. Jeg vil gerne høre om børnene.
Godt, godt.
Har I ikke også en dreng, der hedder Louis ligesom mig?
Jo.
- Undskyld, jo. - Det glæder mig.
Det er rørende. Det gjorde mig meget rørt.
Han er seks år nu. Der er to år imellem dem.
Jeg ved ikke rigtig, om jeg skal fortælle mere...
Du skal sgu ikke hænge mig ud. Hvis du vil tale, så tal.
Lad være med at fremstille mig som en tyran, der tryner dig.
Du er vanvittig, Antoine.
Så fortæl. Han er jo lutter øren. Kom nu i gang.
Han elsker børn. Vores børn, alle børn.
Det er hans yndlingsemne. Han elsker at høre om vores afkoms udvikling.
- Fortæl ham nu om dem. - Slap dog af.
Det må du meget undskylde. Det var ikke ment på den måde.
Undskyld, min egen. Fortæl.
Nu bliver det for meget. Du gør mig virkelig skidt til mode, Antoine.
Det må du søreme undskylde. Dumme Antoine ødelægger den gode stemning.
Ti nu stille og lad hende tale. Bare ignorer ham, Catherine.
Kan man ikke lide den røde dip, er der en med jalapænjo. Pinjo?
Den er i hvert fald krydret. Og så er der ketchupmayo.
Altså...
Han hedder bare...
Han hedder det samme som du. Som dig.
Det mest interessante er først og fremmest, -
- at han har, hvis vi kigger tilbage, -
-samme fornavn som jeres far.
- Nu får vi sgu hele kongerækken. - Jeg skal nok tie stille, okay?
Så kan du sige noget.
Eller også kan vi sidde i tavshed og blive kvalt i ketchupmayo.
- Er I ved at kvæles i min dip? - Det var ikke det, jeg mente.
Det var bare for sjov, skat.
Fortæl ham det nu bare.
Han har jeres fars fornavn.
Jeg syntes... Vi syntes, det var en fin ide.
I min familie...
er der tradition for, at forældrenes fornavn...
eller det vil sige, at bedstefaderens navn...
og navnet på den førstefødte dreng...
skal være det samme.
Louis, jeg skulle hilse fra Laurence.
Hun var nær drattet om, da jeg sagde, du var her.
Hun er så snotdum.
Antoine er selvfølgelig den ældste, men-
- jeg var ikke vild med Antoine. Jeg kunne bedre lide Louis.
Og Antoine ville ikke have en Antoine. Han mente, det ville bringe ulykke.
Og eftersom I jo ikke får børn, så berøver vi dig ikke noget.
Altså, jeg mener, det kan I selvfølgelig godt få.
Alt kan jo lade sig gøre. I kan sagtens få børn.
Du skal nok få nogen. Du er jo stadig ung.
Ville du have kaldt ham Louis? Det gør du bare. Ikke, Antoine?
Catherine, gider du hjælpe mig? Er I ved at være sultne?
- Det begynder at hjælpe på det. - Louis, vil du se mit værelse?
- Skal jeg så bare gokke den af? - Du kan finde gryderne frem.
Antoine? Antoine, hører du?
Ja, for helvede!
Jeg husker ikke så meget om dig. Jeg var jo helt lille, og det...
Jeg har ingen minder. Kun det, jeg har fået fortalt.
Nå, men det er også...
Jeg fabler også bare.
Det var nederen, at du rejste.
Nederen. Nederen for mig og for hende.
For Antoine.
Og vel også for dig?
Det behøver du ikke at svare på.
Men fortrød du det af og til? Har du savnet os?
Undskyld.
Det er derfor, jeg er her.
Blandt andet.
Det er sjovt. Hver gang jeg får et postkort eller et brev fra dig, -
- så havde jeg tænkt, at der snart måtte være et på vej.
At det var på høje tid.
Det er altid mig, der henter posten.
Og hver gang jeg får øje på et postkort i bunken, -
-så vender jeg billedsiden opad.
På den måde har jeg noget at vende om, noget at opdage.
Noget at håbe på.
Vi følger dig faktisk alle sammen. Vi læser artikler og hele molevitten.
Det kan du selvfølgelig ikke vide, men vi er alle sammen...
Vi er alle sammen fulde af...
beundring. For dig.
Det lyder åndssvagt, men du har en gave.
- Griner du? - Ja.
Hvorfor? Det er en gave. Det er, hvad det er.
Det er ikke noget at grine ad. Jeg giver dig en kompliment.
Du har en gave. Du er heldig.
Du lader den bare ikke komme os til gode.
Den er forbeholdt andre. Eller måske slet ingen.
Jeg kender dig ikke.
Jeg siger det ikke for at være fordømmende.
Jeg konstaterer bare. Jeg tænker højt.
Hold kæft, hvor det klør.
- Hvad? - Makeuppen.
Jeg bruger det så sjældent, så nu klør det.
Jeg ville bare gerne gøre mig pæn.
Og al mors makeup er knaldrød og klam, -
-så jeg købte selv noget.
Vil du ikke sidde ned?
- Det er hyggeligere. - Jeg står fint.
Her er mine.
Vi kalder dem dine "ufuldstændige sætninger".
- Er det helt forkert? - Nej.
Altså, jeg forstår godt hvorfor.
Vi har hver vores samling.
Antoine.
Mor, naturligvis. Og hun har ret.
Du glemmer aldrig vores fødselsdage.
De vigtige dage i vores liv.
Vi får altid et postkort eller en ting.
Det er også lige meget.
Jeg er holdt op med at beklage mig.
Hun giver os altid en røffel, når vi nævner, at du ikke er her.
"Han gør og har altid gjort det, han er nødt til at gøre."
- Siger hun det? - Det er ikke noget, jeg finder på.
Men tænk ikke på det.
Jeg er et voksent menneske. Ingen problemer.
Nul problemo. Nej...
Ikke "nul problemo". Hvorfor sagde jeg det?
Jeg hader det. Det er slet ikke mig.
- Jeg hader det udtryk. - Hvad er så dig?
Det er sjovt, du altid sender postkort.
Det er, som om du altid er på ferie, og så kan postbudene læse med.
Det er...
Lader du alle og enhver se med, når du skriver noget vigtigt?
Men det, du skriver, er selvfølgelig ikke...
Jeg er også bare latterlig. Det siger de alle sammen.
Undskyld.
Det var ikke for at...
Om forladelse, Suzanne.
Nej, det er mig.
Undskyld.
Den skide hedebølge gør os alle sammen vanvittige.
Og det er endnu værre her. Alt er værre her.
Jeg havde tænkt på at flytte, men nu ved jeg ikke rigtig.
Jeg bor fint her.
Jeg har hele kælderen. Mit værelse og pulterrummet.
Det er værelset bag dig.
Skrammel fra det gamle hus. Det meste af det er dit.
Mor vil sikkert spørge dig, om du vil have noget af det.
Louis? Hører du efter?
Ja. Ting, du selv har købt.
Har du også selv købt bilen?
Det er Antoines gamle.
- Mor købte den af ham. - Men hun kan jo ikke køre bil.
Hvem tror du så skal lege chauffør for hende hele tiden?
Men det er fedt, jeg bare kan køre ud til mine veninder.
Og så kører jeg, når hun skal et ærinde.
Vi er ikke afhængige af nogen.
Vi ligger ikke nogen til last.
Og jeg kan godt lide de små stunder sammen med mor.
Hun er sjov. Og hun har knald i låget.
Nej.
Jeg vidste, du ville sige nej. Det er ikke noget for dig.
- Er du skæv? - Nej.
Det har ikke rigtig nogen effekt længere.
Måske ville jeg have godt af det.
Jeg ryger ellers ikke, men...
Hvad er du kommet for? Er der en, du vil præsentere?
Er du gravid?
For at se jer.
Jeg ved det ikke.
- Jeg vil gerne se vores gamle hus. - Hvorfor?
Hvad vil du tilbage til det hæslige sted for?
For nostalgiens skyld måske.
- Er det til brug i et stykke? - Nej.
Nej.
Suzanne og Louis, kommer I op?
- Hold op med at råbe! - Så kom dog op, for helvede!
Du kan jo kigge i pulterrummet.
På alle dine gamle ting.
For nostalgiens skyld.
Det her minder mig om vores søndage.
Åh nej, lad være...
- Hun kan den historie udenad. - Lad hende nu fortælle, Antoine.
Det gør ham pinligt berørt. Hertugen længtes efter eventyr.
Det var derfor, han tog til Kina, da han var færdiguddannet.
- Har du været i Kina? - Ja.
Altså, jeg arbejdede, og min mand arbejdede.
Vi arbejdede begge to.
- Hej, skattebasse. - Du har ikke hørt historien så tit.
- Den om vores søndage? - Der kan du se. Selv Louis.
- Hold nu op, Antoine. - Rødvin, Louis?
- Nej, altid hvid til Louis. - Hvidvin, tak.
Det var ikke almindeligt, men sådan gjorde man i vores familie.
Derfor gjorde jeg det også. Det var en tradition.
- Skal jeg hjælpe til med opvasken? - Nej, det er så beroligende.
- Jeg vil fortælle om søndagene! - Så lad os få det overstået.
Søndag havde vi fri, og så skulle vi på udflugt.
Evig og altid.
Evig og altid! Det var som et ritual.
- Hvor skal du hen? - Ingen steder. Jeg lytter.
Bliv nu her, Antoine.
Pyt med ham. Hør her. Han gør det for at irritere mig.
Nå, men vi skulle altså på udflugt, og vi tog altid bilen.
Deres far var aldrig uden bil.
Og dengang var det at eje en bil...
Men han arbejdede, og det var hans bil.
Den var gammel og grim, og den larmede, men det var hans.
Søndag morgen vaskede han den. Han knoklede løs i to stive timer.
Og når vi så havde spist frokost, så var det af sted. Hver søndag.
Vi holdt ikke ferie, men hver søndag, om så det sneede, regnede...
Nej. "Om så det blæste, regnede eller sneede".
Nå ja. "Om så det blæste, regnede eller sneede".
Han havde den slags udtryk for alle livets situationer.
- Virkelig? - Ja.
"Virkelig?" Det ved du sgu da godt. Hvorfor fortæller du altid det samme?
Fordi sådan gør man her i livet. Man mindes de ting, man elsker.
Ja, hun kender historien, men jeg nyder at fortælle den.
Det er derfor, vi mindes den. For min skyld.
Hvis det er så slemt, så hold dig for ørene og gå-
-i stedet for at give os spat.
Give os hvad?
Kender du ikke det udtryk? Det betyder at være møgirriterende.
Så første søndag i maj...
Eller første søndag efter 8. Marts, som jo er min fødselsdag...
Eller hvis den 8. Marts faldt på en søndag, så var der bingo.
Så fik den hele armen. Vi kunne køre i en time eller halvanden.
Marker, skove, godser, sågar også vingårde.
Så steg vi ud og spiste i det fri-
- eller tog en lur i græsset på vores ternede tæppe.
Tunsalat, ris, mayonnaise, hårdkogte æg...
Antoine elsker stadig den salat. Han beder mig tit om at lave den.
Nu mukker han.
Og så...
Og så om aftenen, når vi var trætte oven på køreturen, -
- så sagde vi altid: "Hvor er det godt at komme hjem".
Behold I bare jeres fancy rejser sydpå.
Jeres lufthavne, flyvemaskiner og flabede stewardesser.
Ak ja.
Men drengene blev jo ældre, og så...
så fik vi jo Suzanne.
Drengene havde deres cykler og fik forskellige interesser, -
- så vi stoppede med søndagsudflugterne.
Når det kun var os og Suzanne, var det ikke det værd.
- Selvfølgelig er det vores skyld. - Eller min.
Du store!
Suzanne, det er løgn.
Slap dog af, mor.
Jeg holder det ikke ud! Skal dagen gå med åndssvage minder og lortemusik?
Det er jo vores sang, Suzanne. Vi danser til den til aerobic.
- Nu går vi altså. - Suzanne, kom nu.
- Går I til aerobic? - Slap nu af med det der.
Jeg elsker den sang. Har aldrig hørt den før.
Fordi du lever i en anden verden. Det er et kæmpehit.
Jeg googlede den. Den handler om Picasso, der er forelsket.
Okay, jeg forstod det ikke helt.
- Kom nu! Kom! - Nej!
Jo, gør dagen endnu bedre. Imponer din bror.
Lad hende nu være.
Suzanne, kom nu.
Kom nu, Suzanne! Lad os nu vise dem!
Du gør det jo helt forkert.
Så kom. Vis din gamle mor, hvordan det skal gøres.
En, to, tre.
- Det ser jo forfærdeligt ud, mor. - Som om du har fået et slagtilfælde.
Har du lavet andet i timerne end at bage på instruktøren?
Ja?
Nå, det er dig. Hvorfor står der så "Ukendt nummer"?
Nå, okay.
Nej, ikke endnu.
Jeg har kun været her en time. Jeg kan ikke bare slynge det ud.
Det var lidt akavet med min søster.
Jeg kender hende slet ikke.
Hun er så smuk.
Det er vildt, som de er blevet ældre.
Det er jeg selvfølgelig også, selvom jeg ikke kan se det.
Det ved jeg ikke. Efter maden, tænker jeg.
Under kaffen eller desserten måske.
Når øjeblikket er det rette.
Jeg tror ikke, jeg bliver her, efter jeg har fået det sagt.
Jeg aner ikke, hvordan de vil reagere.
Måske vil de ikke engang græde.
Hør, det passer ikke så godt lige nu.
Jeg ringer til dig senere.
Jeg er bange.
Jeg er bange for dem.
Okay. Ja.
Hej hej.
Undskyld.
- Undskyld. - Nej, det var min fejl.
Er du okay?
- Mig? - Ja.
Ja. Hvorfor?
Det ved jeg ikke. Du siger bare ikke så meget.
Nå, det er bare sådan, jeg er.
Nej, jeg har det fint. Hvad vil du have, jeg skal sige?
Ikke noget.
Jeg beklager det optrin inde i dagligstuen.
Antoine, der sagde, at jeres børn ikke interesserer mig.
Jeg aner ikke, hvorfor han sagde det.
Han vil gerne bilde sig ind, at jeg er ligeglad.
Han har garanteret forsøgt at vende dig mod mig.
Nå, men jeg beklager det i hvert fald.
Jeg tænkte ikke nærmere over det.
Jeg er så vant til det.
Men hvorfor siger du, -
- at han skulle have forsøgt at vende mig mod dig?
Det var bare en tanke. Jeg kender jo Antoine.
Gør du?
Undskyld, men...
jeg forstår bare ikke, hvorfor du sagde det.
Antoine taler ikke om dig. Særlig tit.
Nærmest aldrig.
Og når han taler om dig...
Nej.
Det var forkert af mig at være fordømmende. Du har ret.
Han tror...
Han tror, at du er helt ligeglad med hans liv.
Med ham, med mig, med børnene og hans arbejde.
Ved du, hvad han arbejder med? Hvad han lever af?
Det er ikke nogen kritik.
Det må du endelig ikke tro.
Det er ikke nogen kritik.
Men ved du, hvad han laver?
Han laver værktøj.
På et lille værksted ikke langt herfra.
Jeg ved ikke engang selv...
præcis, hvad det er.
Men altså, han...
Han tror ikke, at hans liv interesserer dig, -
-og derfor så...
Han tror, fornemmer jeg, at det, han laver, ikke er...
At det ikke er noget, der vil kunne interessere dig.
Og det tror jeg egentlig ikke er helt forkert.
Men jeg kan jo tage fejl. Måske tager jeg fejl.
Måske.
- Jeg havde bare håbet... - Nej nej...
Vent. Lad være med at fortælle mig det.
Så er du sød.
Jeg vil hellere have, at du fortæller det til ham.
At fortælle det til mig...
Det ændrer ikke noget. Det er ikke min rolle.
Jeg ville ikke fortælle dig noget. Vi sludrer bare.
Ja, men jeg er ikke ret god til at sludre, og de...
De venter på mig.
- Ses vi derinde? - Ja.
- Kommer du? - Ja.
Louis, kom.
Luk døren. Antoine må ikke se mig.
Så får jeg læst og påskrevet. Jeg er nede på højst tre om dagen.
Jeg er holdt op med at holde op. Det var for åndssvagt.
Kan du holde det ud?
Ja, det går.
Tre ord, som sædvanlig.
Du svarer altid med to eller tre ord.
Ligesom dine postkort.
- Eller det smil. Det lille smil. - Hold nu op.
Har de fået talt med dig?
Suzanne har, ikke sandt?
Du ved jo godt, de har noget på hjerte.
For dem gælder det om at udnytte muligheden.
De ved jo ikke, hvornår de får en chance til.
Suzanne.
Staklen ved ingenting.
Hun ved ingenting om dig.
Hun har en forestilling om dig ud fra det, hun har fået fortalt.
Og Antoine...
Du ved, hvordan han er. Alt skal være på hans måde.
Problemet er...
at vi er bange for tiden.
Den tid, du giver os.
Og mig...
Jeg bilder mig ikke ind, at du bliver her ret længe.
Og det er også helt fint.
Men nu er du her.
Så du må tilgive dem.
Tilgiv dem, at de vil være...
Hvad kalder man det?
Kontante. Eller klodsede.
- Det gør ikke noget. - Jeg kan lige forestille mig dem.
De spørger, og du svarer med tre ord og et lille smil, -
- som du jo gør. De bliver vel nok skuffede.
Måske har jeg mere på hjerte end svar.
Måske har jeg noget at sige.
Kunne vi være så heldige?
Det er bare gas.
Det vil ikke være nok, Louis.
Det vil ikke være nok for Suzanne, indtil næste gang du dukker op.
Og Antoine...
Han vil blive endnu mere bitter.
Endnu mere opgivende over for dig.
Suzanne vil gerne flytte. Det har hun sikkert fortalt dig.
Hun vil leve et andet liv. Langt væk herfra naturligvis.
Og Antoine vil have mere frihed.
Det kan jeg mærke.
Frihed for at stå i gæld til nogen. Til hvem? Alle i hele verden vel.
Til mig, først og fremmest. Og sikkert også til Suzanne.
Det er dig, de vil tale med om det.
Det er, som om de vil have din tilladelse.
Selvom du jo aldrig har brudt dig om at tage ansvar.
Jeg er ikke den førstefødte. Jeg er ikke nogen faderfigur.
Fri mig for det vås.
Lad være med at spille dum. Det har intet med alder at gøre.
Det ville du vide, hvis du tænkte dig om.
Alder gør ikke en til et mandfolk.
Jeg var manden i huset, da jeg var barn.
Status, indtægt, held...
skønhed, talent, mod.
Visse ting er man født med, andre er man ikke.
Skal jeg blive ved? Hvem er forfatteren her?
Jeg ved godt, du ikke kommer tilbage.
Indgyd dem mod. Det er der ingen, der har gjort.
Jeg har forsøgt, men mine ord preller af på dem.
Indgyd dem mod, Louis.
Giv dem din tilladelse til at gøre det ene og det andet.
Spørg Suzanne, også selvom du ikke mener det, og det bare er tom snak, -
- om ikke hun kunne tænke sig at besøge dig en gang imellem.
Sig, at hun godt må.
At hun har ret til det.
Bor du stadig i homokvarteret?
- Ja eller nej? - Nej, jeg er flyttet.
Hvad?
- Jeg skriver da stadig til dig der. - Jeg får min post eftersendt.
Det er sådan, jeg foretrækker det.
Foretrækker du, at din mor ikke ved, hvor du bor?
Det var satans.
Det er sgu morsomt.
Det vil sige, du er morsom.
Du har aldrig forstået det.
Tror du, at vi ikke elsker dig? At vi ikke forstår dig?
Du har ret.
Jeg forstår dig ikke.
Men jeg elsker dig.
Jeg elsker dig.
Og det kan ingen tage fra mig.
Brug det i et af dine skuespil.
Hvorfor er du kommet?
Mig kan du godt fortælle det til.
Vågnede du og tænkte: "Det er sgu 12 år siden."
"Jeg stikker lige hovedet indenfor."
Nå, men du ser godt ud. Det glæder mig.
For helvede... Hvor pokker er nu det lort?
Hvor gammel er du efterhånden?
- Mig? - Nej, vandkanden.
Lovet være Sankt Antonius.
For kyssene, for Antonius, for maden...
og for mig.
Kom.
Lugt engang. Synes du, jeg skal købe den i julegave?
Til mig selv.
Jeg er 34.
Jamen dog.
Så er jeg også blevet 34 år ældre.
Er det lang tid? Jeg kan ikke finde ud af det længere.
Du skal bare gøre, hvad du føler for.
Det er utroligt...
Jeg ville ønske, jeg kunne tage et billede.
Du har fuldstændig din fars øjne, som du står der.
Men nok om det.
Der er ikke behov for tårer eller store erklæringer i dag.
Jeg siger også bare det her...
med henblik på fremtiden. Man må jo tænke på fremtiden.
Men dagen bør ende, som den begyndte.
Uden forpligtelser, uden alvor.
Og ende godt. Ganske enkelt godt.
Selvfølgelig.
- Tossen kaldte sine høns "Denise". - Hun er jo retarderet.
Jeg trådte ind i hønsehuset, og det væltede rundt med høns.
Så jeg sagde: "Sikke nogle søde høns."
"Hvad hedder de?" Hun svarede: "De hedder Denise."
Så jeg spurgte: "Hvilken en er så Denise?"
Og hun svarede: "Det hedder de alle sammen."
Hun kaldte alle sine høns Denise.
Kommer jeg i Helvede, fordi jeg griner ad den historie?
Hun er jo handicappet. Hun har mongolisme.
Mongolisme, kinesisme, japanisme, hvad ved jeg.
Hendes øjne er i hvert fald skæve.
Nogen burde have sagt, at de ikke alle sammen kunne hedde Denise.
Jeg bryder mig ikke om den historie.
Jeg bryder mig ikke om den. Den er tarvelig og upassende.
Ja, men den er da morsom.
Catherine den Hellige.
- Er du okay? - Ja da. Hvorfor?
Har du lyst til at lave noget andet?
Skal vi gå en tur eller spille et spil?
- Du og dine skide spil. - Rend mig i røven.
Jeg ved ikke med spil, men...
Jeg kunne godt tænke mig...
Hvad? Det gamle hus?
- Ja. - Hvad?
Han vil gerne se det gamle hus. Jeg kan godt køre dig derhen.
Hvad vil du der? Er du dum eller hvad?
Han er ikke dum. Lad ham være. Du kan sgu selv være dum.
Men helt ærligt, Louis, hvad vil du tilbage dertil for?
Har du glemt noget på dit værelse?
Nej, jeg...
Jeg ved det ikke rigtigt.
Jeg er bare nysgerrig efter...
at gense stedet, og hvordan det har udviklet sig.
Hvordan tidens tand har forandret det-
-eller mishandlet det.
Det er ikke engang til salg. Du kan ikke komme derind.
Jeg kom tilfældigt forbi forleden, -
-og det står bare helt forladt.
Vil du virkelig gerne tilbage til det lortehul-
- for at se, hvordan tidens tand har mishandlet eller forandret det?
Kan du ikke finde på noget mere åndsforsnottet, vi kan foretage os?
Det var ikke ment som nogen fornærmelse, men...
Nej, det er klart.
Det tog os 20 år at slippe væk, og nu vil du tilbage for at se, -
- om vinden har hvirvlet visne blade kunstfærdigt op på det rustne tag?
Hvad fanden rager det os?
Lad ham nu være. Han vil jo bare gerne ud et smut.
- Jeg vil godt tage med, hvis det er. - Det er lige meget.
- Det var en dårlig ide. - Det tør sgu siges.
Jeg kunne også spille pik i Auschwitz og skrive et digt om det.
Så er det godt, Antoine. Du er usmagelig.
Nå, Louis, fortæl os nu en historie.
Noget sladder.
- Jeg har ikke noget sladder. - Så må du finde på noget.
Sladder fra branchen.
Hvem der knalder med hvem, og hvem der røvrender hvem.
- Du lugter af røg. - Et glas mere?
- Nej tak. - Du har røget.
Jeg har ikke noget sladder. Jeg går ikke så meget ud.
Skulle det være en kop kaffe? Så sætter jeg vand over.
Hvor længe skal I blive ved med de høflighedsfraser?
Kan du ikke være pisseligeglad?
Luk røven. Jeg taler ikke til dig. Du er hele tiden efter mig.
Du skælder mig ud, hver gang jeg åbner munden, -
- og kalder mig en idiot. Bland dig for helvede udenom.
Hold nu op, børn.
Hører du, hvordan hun taler til mig?
Det er velfortjent.
- Sådan taler du ellers aldrig. - Men det begynder jeg på nu.
Sådan taler jeg, når du pisser mig af!
Okay, nu er jeg med.
Hvor er det bare kært. Du er vel nok kær.
Du vil gerne virke cool, fordi din bror er her. Er det det?
Hun vil gerne imponere dig.
Lykkedes det? Er du imponeret, Loulou?
Hvad snakker du om? Sig noget til ham, mor!
Naboerne, Suzanne.
Tag dig dog sammen! Det har intet med Louis at gøre!
Hvorfor skal du altid ydmyge mig? Hvorfor skal du ydmyge alt og alle?
Rend mig i røven!
Suzanne, kom tilbage.
- Og du lader hende bare gå. - Hun skal nok komme tilbage.
Hvorfor dog?
Tak, en kop kaffe ville være dejligt.
"Tak, en kop kaffe ville være dejligt."
- Antoine... - Antoine, hvad?
Antoine, Antoine, Antoine... Hvad?! Ja, det er mit navn!
Jeg hedder Antoine! Dag ud og fucking dag ind!
Nå, min timing er vist ikke den bedste.
Jeg skulle til at sige, at det er dejligt at være samlet.
Måske senere.
- Du må have mig undskyldt. - Helt i orden.
Louis?
- Undskyld. - Undskyld.
Martine spørger efter dig. Der er dessert om 30-40 minutter.
- Jeg kommer om lidt. - Okay.
Undskyld.
Hvornår?
Hvornår hvad?
Hvornår kommer...
Hvornår...
Antoine sidder alene deroppe.
Måske kunne du tale lidt med ham.
Jeg kommer.
Jeg trænger til at ryge. Jeg må ud at købe smøger.
Du kan bare... Nej, ikke noget.
Jeg ved det godt.
Jeg kan alligevel ikke fordrage mors fesne cigaretter.
Jeg ryger ikke ret meget, men når jeg ryger, så ryger jeg.
Og du trænger til at ryge nu.
Vil du med? Vi kan tage bilen, hvis du vil...
Hvad? Snakke?
Nej. Eller jo, måske.
- Jo. Jeg trænger til lidt luft. - Fint nok.
Så gør vi det.
Jeg ankom ikke i formiddags. Jeg rejste i løbet af natten.
Jeg ankom tidligt for at se solopgangen i lufthavnen-
-og spise på den lille café.
Jeg havde overvejet at overraske jer ved morgenbordet...
men jeg besluttede mig for at vente til det rette øjeblik.
Hvorfor fortæller du mig det?
Hvad vil du have, jeg skal sige til det?
Det ved jeg ikke. Jeg ville bare fortælle dig det.
Det er ikke vigtigt.
Jeg fortalte dig det bare, fordi jeg havde lyst til det.
Nu skal du ikke begynde, okay?
- Begynde med hvad? - Med det der, Louis.
Du skal ikke begynde at væve om lufthavne og morgenmad, -
- og hvornår du ville ankomme. Jeg gider ikke at høre på det.
Du var altså med natflyet. Hvordan gik det? Lad mig høre.
Kom nu.
Det gik vel fint nok. Det er kun en kort tur.
Jeg bor ikke i Langtbortistan, selvom I tror det.
Det er ikke særlig besværligt at komme hertil.
Men jeg skal nok tie stille, hvis du ikke gider at snakke.
Jeg lytter, okay?
Kom, fortæl nu. Jeg skal ikke stoppe dig.
Så lad mig dog høre om lufthavnen og caféen.
Det er også bare varmen, der gør mig vanvittig.
Du har ret. Det er ligegyldigt.
Jeg tænkte bare, at det...
ville glæde dig eller more dig at høre...
at jeg spiste på lufthavnscaféen. Kan du huske den?
Og så ventede jeg.
Jeg kunne jo ikke dukke op ved daggry og skræmme livet af folk.
Jeg forestiller mig Suzanne stå og true mig med en riffel.
Hun bliver så befippet.
Hun ville vende den forkert og skyde knoppen af sig selv.
Er du færdig nu?
Al den stund jeg ventede...
"Al den stund"?
Al den stund! Al den stund!
Imens jeg ventede, tænkte jeg ved mig selv:
"Det her må jeg fortælle Antoine." At jeg ventede uden at lave noget.
"Kun han vil kunne forstå det." Så nu fortæller jeg dig det.
De andre ville bare blive stødt over, at vi kunne have haft mere tid sammen.
Det var rart at hænge ud alene. Du forstår, hvad jeg mener.
Det er præcis sådan noget der.
Det er det, jeg taler om. Præcis det der.
Det vås, jeg bliver indlagt til, uanset om det er sandt eller ej.
Jeg ved det godt. Jeg er sgu ikke idiot.
Det har jeg ikke glemt om dig. Alt dit ævl og dine evindelige ord, -
- der gør en totalt forvirret og blæst i hovedet.
Jeg fatter ikke en brik af det.
- Du er syg, Antoine. - Er jeg? Det er dig, der syg.
Jeg kan din fortælling ud og ind. Om lufthavne og caféer.
Med alle dine små, åndssvage detaljer.
Om manden med pomfritkogeren. Lugten af friture, der hang i tøjet.
Og hvordan du sad mutters alene i lufthavnen.
Man kunne vel høre en knappenål falde til jorden.
Og hvad lavede du så? Læste du avis?
Du læste garanteret avis. Eller sådan et erhvervsmagasin-
- trykt på glittet papir med store, røde bogstaver.
Jeg ved heller ikke, hvorfor du er kommet, Louis.
Der er ingen, der forstår det.
Og det irriterer dig, for hvis bare vi vidste det...
Så kunne du være rejst igen eller helt være blevet væk.
Tror du, det rager mig?
Tror du, det rager mig med dine lufthavne, caféer og magasiner?
Så tager du sgu fejl. Det rager mig ikke.
Det rager mig ikke længere!
Det var jo ikke det, du tænkte på i lufthavnen.
Og du tænkte ikke på at fortælle mig om det.
Det er noget, du siger for at fylde tomrummet mellem os.
Jeg sidder her foran dig, og så digter du bare.
Digtede du det for min skyld?
For at jeg skulle føle mig som noget særligt?
Ved at vide, at du kunne have tilbragt mere tid sammen med os?
Det var ikke det, du tænkte, for du kender mig ikke.
Og man deler ikke noget med mennesker, man ikke kender.
Har vi nogensinde kendt hinanden?
Du sagde det, fordi du ikke vidste, hvordan du skulle gribe mig an.
Du tænkte:
"Jeg har studeret, levet og skrevet. Jeg kan sagtens tackle ham."
Jeg oplever tit, at folk ikke ved, hvordan de skal tackle mig.
"Ham Antoine skal man lære at tackle."
Som om jeg er et dyr i et bur, der skal lokkes med en luns kød.
Det var det, du foretog dig i lufthavnen.
Du udtænkte en taktik til, hvordan du skulle tackle mig.
Men jeg gider det ikke.
Jeg vil ikke være med til det.
Hvad er du kommet for?
Jeg vil ikke vide det! Jeg er ligeglad.
Om du er her eller ej, er ikke mit problem.
Du kan komme eller gå. Det rager mig en høstblomst.
Det er ikke alt, der er fantastisk her i livet, her i dit lillebitte liv.
Du sad der i lufthavnscaféen og tænkte ikke på en skid.
Du sad der med din tyndskidskaffe og tænkte hverken på mig eller andre.
Du sad bare der og levede dit lorteliv, -
- så hold for helvede op med at belemre os andre med det!
- Antoine... - Nej.
Jeg gider ikke at være her. Jeg gider ikke at høre på dig.
Jeg er bange. Er du så tilfreds?
Folk har hele tiden noget, de skal fortælle mig. Og jeg skal altid lytte.
Men jeg gider ikke at lytte, og jeg gider ikke at tale.
Dem, der ikke siger noget, skulle være så gode til at lytte.
Men jeg holder kæft, for at folk skal lade mig være i fred.
Fatter du det?
Gør du?
Jeg fatter det.
Pragtfuldt.
Pierre døde i øvrigt i sidste uge. Af kræft.
- Pierre? - Jolicoeur.
Pierre Jolicoeur. Din Pierre.
Jeg må hellere hjælpe til med desserten.
Antoine, er det dig?
- Hvor mon de er henne? - Hvad?
- Hvor er alle de andre henne? - Aner det ikke.
Her, hold lige den her, mens jeg...
Jeg syntes, jeg hørte nogen.
Skal jeg ikke hente de andre? Jeg tror, det var Antoine.
De kommer, når de er klar. Hjælp mig nu med det her.
- Jeg forstår ingenting. - Hvad?
Tror du, du er den eneste?
Du er pæn, når du smiler.
Tror du, vi er de eneste, der intet forstår? Tror du, mor fatter noget?
Der er ingen, der forstår noget af det.
Det er det smukke ved det.
Antoine og Louis har vist været oppe at skændes.
Det siger du ikke?
Antoine!
Vi er på vej.
Der var ikke det store drama. Så meget kan jeg da huske.
Der var ingen tragedier, intet bedrag, ingen mord.
- Hvorfor undgår han os så? - Sådan tænker han ikke på det.
Han føler ikke noget behov for os. Han vil bare være fjern.
Selv når han sidder oppe i stuen, er han fjern.
Det er ham, der er ulykkelig. Ham, der er gået glip af alle de år.
Og livet gik bare videre, ligesom det gør I dag.
Ligesom i bøgerne.
Du vælger at være ulykkelig, fordi det er nemt.
- Vælg lykken i stedet. - Det kan du sagtens sige.
- Det er alligevel snart forbi. - Er det? Hvorfor?
- Godt... - Nemlig.
Forretter, hovedretter, snacks og så videre, nej.
Men desserter, det har jeg styr på.
Jeg...
Der er en ting, jeg vil sige. Flere ting faktisk.
Jeg vil komme igen. Jeg vil komme oftere.
Og skrive.
Jeg vil skrive mere. Oftere og mere udførligt.
Fordi...
jeg fortryder det.
Jeg fortryder, at jeg har spildt så meget tid.
Suzanne, hvis du har lyst, må du gerne besøge mig.
En weekend eller en uge. Det finder vi bare ud af.
Og Antoine...
Måske kunne vi spise middag og fortsætte vores samtale.
Stille og roligt.
- En dag, når du har tid. - Jeg har travlt på arbejdet.
En weekend?
- En weekend. - Weekenderne er lige så...
Alle kan vel overleve en weekend, Antoine.
Du må gerne. Det er din ret.
- Du elsker jo storbyen. - Elsker jeg storbyen?
Ja, du elsker storbyen.
Men nu må jeg af sted.
Hvad skal du nu?
Bedst som alle hygger sig, skal Antoine skabe sig.
- Eller rydder du af? - Næppe.
Hvad er der med jer to? Er I fulde? Eller skæve?
- Har I røget noget? - Han er vant til det.
Kom, jeg kører dig. Du skal ikke bruge flere penge på taxier i dag.
- Da vel ikke allerede? - Har han ikke fortalt det?
Nej. Bliver du ikke og spiser aftensmad?
Så må jeg have misforstået noget. Sagde du ikke, du havde en aftale?
- En aftale i aften. - Er du vanvittig, Antoine?
Nej, jeg lytter bare.
Han skal af sted, så jeg tilbyder at køre ham.
Og lufthavnen ligger 40 minutters kørsel fra din mor, ikke?
- Det er rigtigt nok. - Så henter jeg ungerne bagefter.
Sagde du 40 minutter? Hvornår har du sidst kørt til lufthavnen?
Du har aldrig været der.
Jeg er der sgu da tit! Julien bor i nærheden.
Okay, så tager det en time eller halvanden.
Han skal ikke køre mere taxi.
Det er ikke det, det handler om!
Louis, jeg forstår det ikke. Skal du af sted?
Jeg kan køre dig i aften eller i morgen.
Du kan sove her og blive til morgenmad.
- Hvad er det, du skal? - Ja, hvad skal du?
Er det virkelig så vigtigt?
Kan det ikke vente?
Helt ærligt, det er jo søndag.
- Du sagde, det var uopsætteligt. - Ti stille!
Hvad er problemet?
Vi havde det lige så rart.
Og så lige pludselig, bum!
Hvorfor, Louis?
Hvorfor?
Fordi...
jeg har en aftale.
Godt, kom så.
Slip ham, Antoine!
- Hvad er det, der foregår? - Det kan jeg selv klare, Antoine.
Hvad er det for et cirkus? Er I blevet vanvittige?
Han har et fly, han skal nå.
Men vi har jo slet ikke fået sagt farvel.
Så kom i gang. Farvel!
For to sekunder siden sad vi og spiste stille og roligt.
Vi havde det så hyggeligt, og så skulle du skabe dig.
Du spolerer det hele!
Jeg lover dig, det her bliver ikke glemt.
Din bror forsøgte... Jeg forstår det ikke.
- Det er okay, mor. - Kom, kys så farvel.
Jeg skal nok køre ham. Louis, lad mig køre dig.
Suzanne, hold op! Jeg kører ham!
- Vi kan ikke køre som en... - Som en hvad? Sig det!
Jeg kører ham, punktum. Jeg er tilbage om en time.
Hvor er du dog ulidelig.
Du kan ikke engang selv høre det.
Hvordan du sårer ham. Hvordan du taler til mig. Og til din kone!
Du er eddermame strid.
- Så forsvar mig dog! - Selvfølgelig gør hun det!
Suzanne...
Jeg forstår det ikke.
Må jeg besøge dig?
Kom så, Louis. Louis!
Farvel, Catherine.
Så slip ham dog! Er du syg i hovedet?
Hvad har jeg gjort?
Det, du gør, er, at du ødelægger vores snoldede liv-
- og vores snoldede dag med Louis med din opførsel og din brutalitet.
- Min brutalitet? Mig? - Ja, selvfølgelig dig.
- Antoine... - Lad mig være!
Hids dig nu ned. Det er jo ikke så slemt.
Hids dig nu ned. Vær ikke så brutal.
Jeg er ikke brutal. Jeg forsøger at hjælpe.
- Antoine, du er ikke brutal. - Nej, og du er godheden selv.
Du er både brutal og dum!
Du ved ingenting. Du fatter ikke en skid, din so.
Du skal bare lukke røven!
Så er det godt! Jeg forbyder dig at tale sådan til din søster.
Okay, så find selv ud af det.
Find ud af det. Jeg har fucket op som sædvanlig.
Så værsgo, Louis. Værsgo at sige frem. Værsgo!
Nej.
Han sagde: "Nu må jeg af sted". Det var præcis det, han sagde.
Er det min fejl alligevel? Er det min fucking fejl?
Jeg er pissetræt af, at I betragter mig som en idiot.
Der var intet forkert i det, jeg sagde eller gjorde.
Kom, så går vi.
Det er ikke i orden, at I altid behandler mig som et hul i jorden.
Det er ikke i orden! Det har I ikke ret til!
Det er ikke i orden, at I altid rotter jer sammen mod mig!
Du må ikke græde, Antoine.
- Jeg slår dig ihjel! - Lad være!
Du skal ikke røre ham, Louis. Antoine...
Antoine, kom her. Slip ham. Lad ham være.
Nu er det overstået.
Kom.
Det er overstået.
Vi skal nok være bedre forberedt næste gang.
.:: Www.HoundDawgs.org::. .:: Newest NORDiC RETAiL!::.
Tilegnet François Barbeaus minde.
Oversættelse: Henrik Thøgersen Scandinavian Text Service 2017